I ett sagornas land-
-vilar ett kungadömes öde på en ynglings axlar.
Hans namn är Merlin.
Tiden är inne.
Vi blir anfallna! De är innanför stadsmurarna.
Vi har herraväldet över Camelot.
- Agravaine? - De tänker döda Arthur.
Vi måste ta oss över gränsen.
Smugglare? Om ni åker fast kan ni dödas.
Tristan och Isolde? Knappast.
- Vem är du? - Arthur Pendragon.
Vi lovade att hålla ihop livet ut.
- Guinevere? - Hej, Arthur.
Omringa byn. Ingen får komma undan.
Agravaine. Han har hittat oss.
Jag täcker spåren efter oss. Fortsätt.
Ta betäckning!
- Har du lett bort dem? - Ja. Ser jag ut som idiot?
- Ja. - Han förändras visst aldrig.
Vilket håll går vi åt?
- Du har växt upp i tunnlarna. - Det kan vara ditåt.
- Eller ditåt. - Ja.
Det känns lugnande.
Fly!
- Känner du Arthur? - Jag var tjänsteflicka i Camelot.
- Hos Arthur? - Nej.
- Vad gör du här i så fall? - Han är min kung.
- Så kunglig verkar han inte vara. - Du känner honom inte.
- Du sa att du hade lett bort dem. - Jag trodde det.
- De är snart i fatt oss. - Jag går tillbaka.
- Vad kan du göra? - Avleda dem. Jag känner till tunnlarna.
Merlin.
- Gör inget dumt. - Jag?
Hallå där!
Merlin.
- Var är Arthur? - Var försiktig.
Vad pratar du om? Var är Arthur?
Berätta genast.
Annars måste jag döda dig.
Jag tror inte det.
- Du har magiska krafter. - Jag föddes med dem.
Det är alltså du.
Du är Emrys.
Det är druidernas namn på mig.
Och du har varit vid hovet hela tiden.
Vid Arthurs sida.
Som du har lyckats bedra honom.
Jag är imponerad, Merlin. Vi kanske är mer lika än du tror.
Vad gör du?
- Merlin. - Han hittar i tunnlarna.
- Jag går tillbaka. - För en tjänare?
Du misstar dig om honom.
Merlin!
- Var har du varit? - Oroade du dig för mig?
Nej, jag skulle se till att vi inte blev förföljda.
- Du kom för att leta efter mig. - Jag gjorde väl det.
Jag gick tillbaka, för du är min enda vän och jag klarar mig inte utan dig.
- Tycker du det? - Var inte korkad.
- Vart går vi nu? - Till slätterna bortom bergen.
Är du säker? Lot är inte vän med Pendragon-ätten.
Vi kanske kan hitta ett hus där vi kan vila.
Vi skulle utgöra en fara för den som hyser oss.
Han har rätt. Vi återvänder mot Camelot.
I Ascetir-skogen är vi säkra. De som har överlevt slaget gömmer sig där.
Jag vet vad jag hade valt. Men du är vår kung och ledare.
Låt gå. Då får det bli Ascetir-skogen.
Håll ut, Gaius.
Det gör inget. Vi får åtminstone mat.
Du får en ny chans att förtjäna din föda.
- Jag tänkte göra det lite svårare. - Det låter rättvist.
Men du kan inte slåss med bara knytnävarna.
Det gör inget. Du är en riddare av Camelot. Du klarar dig.
Vad fan...
Ser man på. Först räddar du din tjänare och nu tar du i och arbetar.
Men varför skulle du inte det?
- Det är inget speciellt med dig. - Jag kanske inte förtjänar vara kung.
Det gör inget, för det är du inte längre.
- Arthur... - Låt bli.
Det som hände i Ealdor skedde i en svag stund.
Det du gjorde mot mig...
Allt jag omhuldade mellan oss är borta.
Det kommer aldrig att förändras.
Jag är ledsen.
Låt maten smaka.
Jag är rädd att det blir er sista måltid.
Du måste äta.
Vare sig jag äter eller inte har jag inte långt kvar.
- Sluta, Gaius. - Jag är läkare, Elyan.
Hela mitt liv har jag studerat livets kretslopp.
Om det är något jag inte är rädd för så är det döden. Kasta inte bort maten.
Om Gwaine måste slåss igen behöver han all styrka han kan få.
Jag fortsätter hålla vakt.
Arthur, vad är det?
Strunta i Tristan. Han känner dig inte.
Jag har litat på fel människor.
De förrådde dig. Det var inte ditt fel.
Jag har varit en dåre.
Jag har missbedömt alla.
Min morbror, Morgana...
- Idel dåliga beslut. - Du är för sträng mot dig själv.
Jag borde vara mer insiktsfull och vis.
Som en statsman, en kung. Tristan har rätt, det är inget speciellt med mig.
- Jag är som alla andra. - Nej. Du är värd tronen.
Jag kan hantera ett svärd. Men inget mer.
- Folket älskar dig. - De flesta är döda på grund av mig.
Nej, de flesta flydde. De är här i skogen.
Då får de hitta en ny kung.
Arthur.
Arthur!
Tack. Du räddade oss.
Albions land och den framtid vi har kämpat för var i fara.
- Vad bekymrar dig, unge trollkarl? - Det är Arthur.
Han tycker att han har svikit sitt folk och inte förtjänar att vara kung.
Camelots öde ligger i dina händer, unge trollkarl.
För du, och endast du, kan återuppväcka kungens hopp.
Hurdå?
Få honom att tro att han återigen kan bli kung.
Jag önskar att jag vore till större hjälp.
Nej.
Jag vet hur jag ska göra. Vet du var de som flydde från Camelot gömmer sig?
Jag är drake och kan flyga många mil på ett ögonblick.
- De borde inte vara svåra att hitta. - Då får ingen tid gå till spillo.
- Vad är det? - Jag måste visa dig en sak.
Jag hoppas att det är viktigt. Jag orkar inte med dina löjliga lekar.
Du sa att du kände dig som en urusel kung.
- Urusel? - Usel, då.
Jag påmindes om en av Gaius berättelser.
Merlin, jag vill inte höra dina godnattsagor.
Kan du för en gångs skull bara lyssna?
För länge sedan, före de fem kungadömenas tid-
-plågades landet av blodsspillan och krig.
Men en man skulle sätta stopp för det.
Han samlade stammarna och delade landet.
De skulle respektera varandras gränser. Den mannen var Camelots första kung.
- Förfader till alla ättlingar och dig. - Bruta.
- Du känner till historien. - Det gör vartenda barn.
Det finns en annan del av historien som du inte har hört.
På sin dödsbädd bad Bruta att bli buren till skogen.
Med sina sista krafter stack han sitt svärd i en sten.
Det skulle utgöra ett prov-
-eftersom endast en rättmätig kung av Camelot kunde dra ut svärdet.
- Hittar du på nu? - Det är klart att jag inte gör.
Jaha. Varför har jag aldrig hört historien?
- Historia är inte ditt bästa ämne. - Var finns stenen, då?
Den gick förlorad under den stora utrensningen, men jag har hittat den.
- Jag har aldrig hört en värre skröna. - Kallar du Gaius för lögnare?
- Nej, men dig för idiot. - Vad är det där, då?
- Vad tänkte du med det här? - Visa att du är deras kung.
- Svärdet sitter fast i sten. - Och du ska dra ut det.
Du är Camelots rättmätige konung.
- Försöker du skämma ut mig? - Tristan har fel.
Du är visst annorlunda. Endast du kan dra ut svärdet.
Jag hoppas att du har rätt.
Du måste tro, Arthur.
Det är ditt öde att bli Albions störste konung.
Inte ens denna sten kan stå i vägen för dig.
Tro.
- Länge leve konungen! - Länge leve konungen!
Länge leve konungen! Länge leve konungen!
När de kom brann fortfarande marken. De hade slaktats till siste man.
- Och Agravaine? - Död.
Det finns bara en som kan ha gjort det, bara en som har makt över drakar.
Det är Emrys verk.
- Vindbryggan, då? - Välbevakad.
- Södra muren? - Även om vi kommer in har hon en armé.
- Vi är några hundra. - De är fler.
:Bara tre gånger fler. - Ar de villiga att strida?
- Inte för mig, men för Camelot. - Nej.
Det är dig som de älskar och skulle ge sitt liv för.
Jag skulle rida igenom helvetets käftar för din skull.
Jag med.
Då bär det av mot helvetets käftar.
Varför får jag dem?
Ge aldrig upp hoppet.
Kärleken är starkare än allt. Tro mig.
- Hur mår du? - Bra.
- Tror du att de är för många? - Sörlänningarna är människor, de med.
De kan besegras.
Men Morgana... Vi har inget som kan mäta sig med hennes makt.
- Jag avslutade aldrig Gaius historia. - Inte nu.
Kan du lyssna i stället?
När svärdet sattes i stenen förutspådde kungen att det en dag skulle dras upp-
-när Camelot behövde det som mest.
Den som drog upp det skulle ena Albion och härska över världens största rike.
Det var dig han talade om, Arthur.
- Du hittar på. - Varför då, så uppblåst som du är?
Men jag tror på det, och jag tror på dig.
Det har jag alltid gjort.
Vi måste skicka sändebud till Lot.
- Det är han. Emrys är här! - Vakter!
Vi har letat överallt. Han flydde när han såg dig.
- Varför hånar han mig så här? - Vi måste behålla lugnet.
Du kanske borde vila lite.
Se till att dörren är bevakad.
Dags att vakna.
- Du verkar ha varit uppe halva natten. - Jag kunde inte sova.
- Du sa ju att du trodde på mig. - Vad fick dig att tro det?
- Dags att ta farväl. - Arthur...
Jag har alltid ryggat tillbaka för andras krig-
-och föraktat den makt och rikedom som kungar köper med människors liv.
Men du har visat dig vara annorlunda.
Du har visat att du strider för det som rätt.
Av det skälet vill vi kämpa vid din sida.
Det vore en ära. Vi står tillsammans som jämlikar.
Arthur, om något skulle hända oss...
Jag förstår att du inte kan förlåta mig, men jag slutade aldrig älska dig.
- Vi har besök. - Emrys?
Arthur.
Min käre broder. Vi måste hälsa honom välkommen.
Ska vi gå?
Det är som vi väntade oss. Han är på väg och borde vara här snart.
Och vi kommer att vänta på honom.
Kom då. Varför tar det sådan tid?
- Hur mår du? - Jag har varit inlåst med Gwaine.
Gaius.
Kom.
En var, välj själva. Efter mig!
Det här kommer att bli en fröjd.
Var det inte vi som skulle stadga oss?
- Det är faktiskt inte så tokigt. - Jag tänkte väl det.
Beredda?
För kärleken till Camelot!
Välkommen, käre bror. Det var alldeles för längesedan.
Jag ber om ursäkt för mottagandet. Det är svårt att veta vem man kan lita på.
Vad hände med dig, Morgana?
Jag trodde att vi var vänner.
Det trodde jag med.
Tyvärr misstog vi oss.
- Klandra inte mig för min fars synder. - Det är lite för sent för det.
Du har visat vad du tycker om mig och mina gelikar.
- Du är inte så olik Uther som du tror. - Inte du heller.
Det ska bli ett nöje att döda dig.
Nu kan inte ens Emrys rädda dig.
Era klingor kan inte hindra mig.
Nu är du inte lika mäktig längre.
Efter henne!
- Vad fick dig att hata mig så? - Ditt öde.
Förlåt, jag kan inte låta det slå in.
- Gick det bra? - Ja.
Vad hände?
Jag vet inte.
Förlåt mig.
- Våra drömmar... - Låt bli, Isolde.
- Jag önskar... - Jag med.
Håll om mig.
- Det kommer att ta tid. - Merlin kan ta hand om det.
- Om du vill att jag far till Ealdor... - Jag vill att du stannar.
Guinevere, vad det än var som hände...
...så bryr jag mig inte.
Jag vill aldrig förlora dig.
Vill du gifta dig med mig?
Ja!
Ja, av hela mitt hjärta!
L kraft att de heliga lagar som tillerkänts mig...
...kröner jag dig till Guinevere...
Drottning av Camelot.
- Länge leve drottningen! - Länge leve drottningen!
Länge leve drottningen! Länge leve drottningen!
MERLIN KOMMER TILLBAKA
Översättning: Erik Swahn www.undertext.se